Připojte se k nám, záhadný hoste.
Jste u filmu?
Ne.
- Zbývá devět otázek. Pane Gable? - Jste sportovec?
- Hm, ano. - Slečno Francisová?
- Jste golfista, záhadný hoste? - Ne.
Ještě pět otázek. Pane Gable?
Jste boxer?
- Ano. - Slečno Francisová?
Takový hlas na boxera nesedí.
Hm, jaký by to mohl být boxer?
Jste pojmenovaný po muži, ke kterému přišla hora?
Po Mohamedovi?
- Jste Cassius Clay? - No...
Ano!
Pátek 30. listopadu 1979.
- Haló? - Salam alejkum, babi!
- Wa alajkum salam! - Co děláte?
Díváme se na televizi.
- Ano? Kde je May May? - Dole.
Nic jí neříkej a dej mi ji.
Dobře. May May!
- Haló? - Salam alejkum!
- Wa alajkum salam, tati! - Jak se máš, dítě?
Dobře. Byli jsme u Mama Bird.
To je dobře. Slyšel jsem... Vidělas ji ráda?
- Ano. - Právě jsem se oblékal.
Jdu se podívat po nějakém místě, jako je Deer Lake.
- Vážně? - Ano.
Když se mi bude líbit, tak budu možná zase boxovat.
Nechci, abys boxoval. Prosím!
Získat titul čtyřikrát. Umíš si to představit?
Už neboxuj. Jsi na to moc starý.
Co že jsem?
Moc starý.
Jsem moc starý? Kolik je tatínkovi?
- Kolik? Asi 37? - Přesně tak.
V ringu je Angelo Dundee, který je trenérem Muhammada Aliho...
O DVA ROKY POZDĚJI PROSINEC 1981 - NASSAU, BAHAMY
od jeho prvních zápasů kariéry.
ALIHO POSLEDNÍ ZÁPAS
Diváci začínají skandovat „Ali!“ Jako za starých časů.
Ali měří 192 cm, ale Trevor Berbick také není malý.
Měří 190,5 cm.
Alimu už je skoro 40 a Berbickovi jen 27.
A tady už přichází!
Vypadá to na skvělou akci.
Věděl jsem, čím chci být, už ve 12.
Všechno má nějaký smysl. Každý život má svůj smysl.
Jde o to poznat svůj smysl života a naplnit ho.
Kdo zná svůj smysl života, ví přesně, kam směřuje.
Nejsem domýšlivý, jen tomu věřím.
- Zdravím, příteli. - Jak tam je?
- Cože? - Jak tam je?
Tady je krásně.
MANAŽER GENE KILROY
Jsem Gene Kilroy, bývalý obchodní manažer Muhammada Aliho.
Byl to nejlepší boxer všech dob a můj nejlepší přítel.
Ten nejlepší člověk. Hodně jsem se od něj naučil.
Přiletím a vyskočím z letadla ve svým bělostným obleku.
Prostě si žiju, bratři!
Bylo to lepší než sedět vedle ringu.
Když zápas skončí, tak musíte odejít.
Mohl jsem být u jeho vítězství i porážek.
To bylo výjimečné. Byl jsem pořád s ním.
Je tu dlouholetý poradce jednoho šampióna, Gene Kilroy.
Dnes má slovo on. Gene!
Je mi ctí tu být.
Když se ohlédnu za svým životem... Jednou se mě někdo zeptal:
„Máte z něčeho strach?“
Odpověděl jsem: „Mám jen strach, že mě jednou máma probudí,
řekne, že musím do školy, a zjistím, že můj život byl sen.“
Měl jsem štěstí, že jsem mohl být po boku Muhammada Aliho.
Znám spoustu multimilionářů, kteří by dali milion dolarů,
aby s ním mohli trávit každý den jako já.
ŘÍM, ITÁLIE, 1960.
Poprvé jsem Aliho viděl na olympiádě v Římě v roce 1960.
Byl jako starosta olympijské vesnice.
Nosil zlatou medaili a všichni s ním chtěli být.
Všichni se s ním chtěli setkat.
Jak jste přišel k tak římskému jménu?
Jsem Cassius Marcellus Clay Šestý.
Můj praděda byl otrok.
Pojmenovali ho po významném muži z Kentucky.
Cassius Marcellus Clay je tam vážené jméno.
Nevím, odkud byl a jak přišel k tomu jménu,
ale když jsem dosáhl určitého úspěchu v boxu,
hodně lidí chce vědět, odkud jsem a kde se vzalo to jméno.
Nezjišťoval jsem to, ale budu si to muset vyhledat.
- Zjistěte to. - To musím, kvůli rozhovorům.
- Ahoj, Gene. - Ahoj.
Slyšel jsem jednu historku. Bude se ti líbit.
BRATR RAHAMAN ALI
Vyrůstal jsem v Louisville v Kentucky.
V Kentucky mají krásné koně a rychlé ženy.
Měl jsem milující rodinu.
Rodiče byli křesťané.
MAMA BIRD & CASSIUS CLAY ST.
Byli pracovití, dobří a slušní.
Můj otec byl komerční umělec.
Dělal nejlepší cedule v Louisville.
Kdysi dávno v městečku Louisville v Kentucky
si v roce 1941 pan Cassius Clay vzal paní Odessu Gradyovou,
která se stala paní Clayovou. A měli spolu syna.
To je paní Clayová.
A to je můj otec, Cassius Clay starší.
- Pozdrav je. - Dobrý den.
- Jsme na něj pyšní. - Děkuji.
Narodil jsem se v roce 1943. Muhammad se narodil v roce 1942.
Byli jsme 18 měsíců od sebe. Byla psina.
Tehdy si říkal Cassius Clay.
Byl upovídaný a namyšlený.
Vždycky byl jiný. Narodil se pro něco velkého.
Podíváme se do domu, kde jsem bydlel, na Grant Avenue 3302
tady v Louisville v Kentucky.
Tady jsme já a Muhammad Ali vyrostli.
Měli jsme spolu pokoj. Byly to šťastné časy.
Byl zábavný a já dělal všechno s ním.
Běhání, boxování, všechno.
Byl jsem jeho nejlepší parťák a kamarád.
Byli jsme nerozluční. Nedali jsme bez sebe ani ránu.
Tady to všechno začalo. Zpátky ke kořenům.
Maryum, kolik mi bylo, když jsem začal boxovat?
- Bylo mi 12. - Vážně?
- Ano. - Myslela jsem, že míň.
- 12 let. - Pral ses kvůli ukradenému kolu.
Ano, bylo mi 12.
Bylo to v pondělí večer v Louisville v roce 1953.
Šli jsme jako každý rok na karneval.
Jeli jsme na kolech, která jsme dostali na Vánoce.
Někdo je ukradl.
Byli jsme ještě malí,
tak jsme začali brečet.
Ptali jsme se někoho,
kde najdeme policistu, abychom nahlásili krádež kola?
Řekl, že je dole, ať tam za ním jdeme.
Byla tam boxerská tělocvična.
Policista tam na chodbě mluvil s nějakými chlapci.
Vypadal zle a chtěl se bít.
JOE MARTIN POLICISTA A TRENÉR BOXU
Řekl jsem, že se nemá prát, když to neumí.
„Boxoval už jsi někdy?“ A on řekl, že ne.
Řekl jsem, že ho to naučím
a pak se může pouštět do rvaček.
Tím to všechno začalo. Začal chodit na box
a poctivě trénoval.
Byl tam ještě, když jsem odcházel.
Začínal ve 12 a vážil 39 kilo.
Takhle se dostal k boxu.
Cassius Clay z Chicaga vyzval Garyho Joyce,
šampióna v těžké váze z východu.
Joyce má problémy od prvního kola.
Když začal boxovat, šel na to chytře.
Řekl: „Když se skrčím a budu uhýbat,
tak mě nemůže zasáhnout.“ Řekl: „Pojd' do alejky
a házej po mně kameny.“
„Uvidíme, jestli se jim vyhnu.“
Házel jsem po něm kameny a on jim uhýbal.
Zlepšoval si tak boxerské reflexy.
A když se dostal do ringu,
uhýbal takhle ranám. Byl to génius.
Když jsme já a Muhammad byli malí,
vyprávěl dětem ze sousedství o svém osudu a jak uspěje.
Většina dětí se mu smála: „To nedokážeš. Na to nemáš.
Tak skvělý nemůžeš být.“
Děti se s někým pořád sázejí:
„Bude ze mě šampión!
A pak ti přijdu ukázat, že ses mýlil.“
Nebo: „Bude ze mě doktor.“
„Budu zubař.“ „Budu vědec.“
„Stanu se prezidentem.“
Jen málokdo to své vychloubání naplní,
vrátí se a řekne: „Já vám to říkal.“
RECEPCE
Měl jsem hovor z recepce:
„Jsem Cassius Marcellus Clay. Mám Zlaté rukavice z Louisville.“
TRENÉR ANGELO DUNDEE
„Vyhrál jsem Zlaté rukavice v Seattlu a vyhraju olympijské hry.“
Psal se rok 1958. Zakryl jsem sluchátko a říkám:
„Dole je nějaký cvok a chce s námi mluvit.“
Bylo to skvělé a zajímavé setkání.
Byl to student. Zajímal se, jak se trénuje,
co se jí, kolik kilometrů se běhá... prostě všechno.
Když se vrátil z olympiády,
Louisvillská sponzorská skupina ho poslala k Archie Mooreovi.
ARCHIE MOORE PROFESIONÁLNÍ BOXER A TRENÉR
To nefungovalo, protože dvě hvězdy se nesnesou.
Celé se to vyhrotilo,
když po něm Archie chtěl zamést kuchyni.
Ali řekl: „Nezametal jsem doma,
nebudu zametat ani tady.“
Z Louisvillské skupiny mi zavolali a přišli se mě vyptávat,
jak bych s tím klukem jednal.
Říkám: „Dal bych si na čas. Nic se nesmí uspěchat.“
Řekli: „Má olympijskou medaili.“
Říkám: „To nic neznamená. Přechod k profíkům chce čas.“
Do tělocvičny nejezdil autem.
Neměl auto, tak do tělocvičny běhal.
Běhal po chodníku. Jednou mi volali z policie:
„Po chodníku běží nějaký hubený kluk.
Prý u vás trénuje.“ Říkám: „Ano, to je Cassius Clay.“
Dřív mluvili všichni kromě toho boxera.
Ted' lidé chtěli tu hvězdu poznat.
Časopis Life, největší časopis na světě,
chce mou pěknou tvář na obal.
Byl jsem s ním čtyři roky.
Mysleli, že jsem němý. Nemluvil jsem.
Chtěl jsem, aby mluvili s ním.
Když se mnou dělají rozhovory, nejsou stejné jako s jinými boxery.
Boxeři obvykle nemluví. Řeknou jen:
„Včera jsem uběhl osm kilometrů“ nebo „Dobrý levý hák, ehm...“
Já nejsem ten typ černocha.
- Chápete? - Ano.
Otázky, které mi dávají během rozhovorů nebo na vysoké,
jsou stejné nebo složitější než otázky
pro anglickou královnu, prezidenta
nebo senátory.
Skákal a péroval na nohách a držel ruce dole.
Nijak jsem to neomlouval. Říkám: „Funguje to!“
Při zápase s Dougem Jonesem jsem se nechal ovlivnit médii
a řekl jsem mu: „Zvedni ty ruce!“
A dostal nakládačku. Říkám: „Dej je zas dolů.“
To je jedno z kritérií. Všichni drží ruce nahoře.
Velcí chlapi jako on to nedělali. Bylo to klíčové.
Byl výjimečný. Jste dobří jako talent, s nímž pracujete.
Díky Alimu jsem zazářil.
Sledujete televizi BBC.
Není pochyb o hlavní události večera. Je tu speciál Sportsview.
Všichni mluví o zápase
mezi Cassiusem Clayem a Henrym Cooperem.
Anglické publikum bylo úžasné
a já si byl jistý, že se jim napoprvé nebude líbit,
protože moc mluví.
Věděl jsem, že si Aliho neoblíbí.
Napoprvé ho nikdo nevítal.
Nelíbil se jim.
NEJVĚTŠÍ
Boxoval s hrdinou, Henrym Cooperem,
a řekl: „Vyřadím ho v pátém kole.“
Lidé mu to nevěřili, ale on se dobře bavil.
Cassius Clay, vtipálek za každou cenu,
přichází do ringu s obří korunou na hlavě.
Přišel k ringu
kordonem lidí s deštníky.
Lidé po něm házeli věci, aby tu korunu shodili.
Začíná zápas roku.
Clay v pravém rohu proti Cooperovi z Británie.
Clay řekl, že ho porazí v pátém kole. Tak uvidíme.
Na Cooperovo levé oko je velmi smutný pohled.
Provokuje Coopera!
Čtvrté kolo.
Henryho Coopera měli všichni rádi.
To se dá pochopit. Byl to úžasný večer.
Koneckonců mého boxera praštil do brady.
Ali šel k zemi.
Sjel po provazech. Bylo to dramatické.
Ještě, že tam ty provazy byly.
To byl konec čtvrtého kola.
Zasáhl ho dvě sekundy před koncem.
Šel do rohu a já se do něj pustil.
V rohu na něm zuřivě pracují.
Jeho trenér Angelo Dundee do něj pořádně hučí.
Cooperův levý hák konečně trefil cíl.
Clay šel k zemi dvě sekundy před koncem čtvrtého kola.
Začíná páté kolo.
Rozhodčí zasahuje. Cooper asi končí.
V Cooperově rohu se objevil ručník.
Neměl na výběr. Musel ten zápas zastavit.
Frank Butler se Claye zeptal, jestli má Coopera stále za padavku.
Musím uznat, že není padavka. Vážně jsem ho podcenil.
S ním mi poprvé tekla krev z nosu.
Jeho levý hák je tak dobrý, jak se říká. Možná i lepší.
Uznávám, že na konci čtvrtého kola mě poslal k zemi.
Už jsem byl na zemi,
ale nikdy jsem nebyl tak otřesený. Musím říct,
že by měl být druhý nejlepší boxer, po mně.
Já jsem pořád nejlepší.
Měl by být druhý nejlepší. Byl to můj největší soupeř.
Jste dobrý prorok,
když jste dokázal, že ho dostanete v pátém kole.
Nemyslíte, že bylo štěstí, vyhrát v pátém kole,
vzhledem k tomu čtvrtému kolu? - Nevím, o jakém štěstí mluvíte.
Řekl jsem, že skončím v pátém, a skončil.
Vešel jste do ringu s korunou na hlavě.
- Proč? - Protože jsem král.
Chápu, že máte královnu, ale nemáte krále.
Napodruhé už nás davy nepustily.
Věděli, že to není výsměch a že není blázen,
ale zamilovali si ho, protože byl opravdový.
Maryum, co říkají lidé? Ví, že jsi moje dcera?
Ano, všichni.
Řekni mi pravdu: „Posmívají se ti?
Že máš nos nahoru kvůli tátovi?“
Ano, když něco udělám, řeknou: „Myslíš, že jsi něco víc,
protože tvůj táta je Muhammad Ali.“
Kdo to říká? Kluci nebo holky?
- Hlavně kluci. - Aha.
Věděla jsem, že je slavný,
od chvíle, co jsem chodila a mluvila.
DCERA MARYUM „MAY MAY“ ALI
Vnímala jsem, že ho lidé zbožňují.
I obyčejná cesta do samoobsluhy
znamenala, že nás obklopilo 50 lidí. Nikam nemohl.
Táta miloval lidi, takže je bavil.
Stál tam a mluvil s nimi: „Půjde k zemi v pátém kole!“
Byla jsem s ním a všechno viděla,
tak jsem věděla, že to není normální.
Už hodně mladá jsem věděla, jaká je celebrita.
Moje idoly jako Tom Jones,
Philip Wilson, Sly Stone nebo Sammy Davis, Jr.
bývali u nás doma. Byla jsem z toho paf.
Proto mi bylo jasné, že musí být slavný.
Táta hrál doma toho hodného rodiče.
Bylo to legrační.
Řekl mámě: „Belindo, potřebuje naplácat.“
Když mi máma dala na zadek,
šel za mnou a ptal se: „Jsi v pořádku?
Nechceš zmrzku?“
Vždycky byl ten hodný.
Měl rád kanadské žertíky.
Pořád šaškoval, ale byl laskavý a srdečný.
Pusinkoval mě.
Ráno nás budil polibkem.
Na tvář, na nos... Byl moc laskavý.
Nečekali byste, že boxer bude takový medvídek.
Byla s ním legrace. Chtěla jsem být s ním.
Byla jsem tátův miláček.
Tatínek musí jít trénovat, víš?
- Táta bude bojovat. - Chci jít s tebou.
Chceš jít se mnou? To nemůžeš. Umíš bojovat?
Umíš bojovat? Ne, neumíš. Nemůžeš jít se mnou.
- Na. - Půjdu s tebou!
Ne, táta jde trénovat a ty zůstaneš doma, ano?
- Chci jít s tebou. - Chceš jít se mnou bojovat? Dobře.
- Pojď, broučku. - Muž musí jít bojovat.
- Kdo jde bojovat? - Muž.
Muž? Tvůj táta.
Dala bys mi prosím něco k večeři?
Celý den pracuju a jsem pryč.
Ty si můžeš žít pohodlně v tomhle velkém domě,
tak mi aspoň udělej včas jídlo.
- Prosím! Je jídlo hotové, ženo? - Ano.
Dobrá. Jde se jíst, May May.
Nesahejte barevným na jídlo
a na peníze.
Pojď, drahoušku.
Miloval svoje děti.
Miloval své děti, ale měl velké štěstí,
že se o ně starali Belindini rodiče,
když byl tak žádaný jako světová celebrita.
Musel cestovat sem a tam.
Víc než titulu mistra světa
v těžké váze si cenil toho,
že mu jeho tchýně vychovávala děti.
Odvedla dobrou práci.
Rád si nahrával naše rozhovory.
Řekl: „Nahraju si vás
a až budete starší, budou se vám ty nahrávky líbit.“
Dělával to, a když se naši rozvedli,
volal mi: „Jak to jde ve škole?
Čím chceš jednou být?“
Říkával, že čas letí, a než se naděju, budu dospělá.
Viděl dopředu a věděl,
co je v životě důležité.
- Maryum? - Ano?
Je ti 11 let. Chceš jít na vysokou?
- Ano. - A co chceš studovat?
Alláh všechno stvořil za nějakým účelem. Stromy mají účel.
- Jaký účel má kráva? - Dává nám mléko.
Dobře. K čemu je slunce?
- Slunce? - Ano.
- Dává nám světlo a teplo. - A pomáhá všemu růst.
Bůh všechno stvořil za nějakým účelem. Krávy, koně,
Měsíc, hvězdy i mravence.
A co tvůj účel? Jsi lidská bytost.
Bůh stvořil slunce za nějakým účelem a lidi taky.
Ještě neznáš svůj smysl života?
Znám.
Každý má nějaký smysl života, tak jaký je ten tvůj?
Pomáhat lidem, aby se cítili lépe. Napravovat je.
To je pěkné, Maryum.
15kolový zápas mistrovství světa v těžké váze.
Vyzyvatelem je Cassius Clay z Louisville v Kentucky.
Jeho soupeřem je z Denveru v Coloradu
mistr světa v těžké váze Charles Sonny Liston.
Ali měl v té době za sebou 19 profesionálních zápasů.
Nebyl to žádný neznámý nováček.
Měl výborného manažera.
Dundee uměl skvěle vybírat protivníky.
V boxu je zásadní umět najít
správného soupeře ve správný čas.
Sonny Liston byl gangster. Byl to mafián.
Měl rychlé ruce a uměl dávat pecky.
Nikdo ho nebral na lehkou váhu.
Nikdo nedával Alimu, tehdy ještě Clayovi, žádnou šanci.
Liston ho zabije v prvním kole.
Liston vyhraje po třech kolech.
- Liston. - Liston po prvním kole.
- Liston po dvou kolech. - Po čtyřech.
Listone!
- Jsem tu kvůli Listonovi. - S kým boxoval?
- S kým? - Jo.
- Clay? - Jo.
Ali se mu chtěl dostat do hlavy.
Ali si všiml,
že Liston si myslí, že je blázen,
že je Ali cvok.
- Nemáš šanci! - To se uvidí.
Liston to nezvládal.
Zvládl by, kdyby po něm šel někdo kladivem,
ale Ali byl podle něj blázen. A s tím šel do ringu.
Vrat' se!
Předpovídám, že dnes večer někdo vedle ringu umře na šok!
V sázce je titul mistra světa v těžké váze.
Chce Sonnyho vyprovokovat, aby se napřáhl.
Liston myslel, že vyhraje.
Jeho lidé mysleli, že vyhraje.
Ali to ale viděl jinak.
V druhém kole zbývá necelá minuta.
Další rána pravačkou! A ještě jedna!
Sonny zavrávoral. Zapotácel se.
Ten zápas nešel podle Listonova plánu.
Na konci šestého kola si sedl na stoličku a řekl:
„Končím.“
To je asi konec! Možná je konec, dámy a pánové.
Běž do ringu, Joe!
Mluvte na mikrofon.
Vy novináři jste na mě byli s Listonem drsný.
Nepište o mně tak. Už žádné 6-1.
To mě dokáže naštvat. Nedělejte ze mě outsidera.
Neříkejte, kdo mě zastaví.
Mě nikdo nezastaví.
Nikdo v těžké váze na mě není dost rychlý.
- Kdo je nejlepší? - S kým budete boxovat teď?
Létám jako motýl a bodám jako včela.
Řekni: „Létám jako motýl a bodám jako včela.“
- Bodej jako moucha. Jako včelka. - Kdo je tvůj taťka?
Řekni: „Vznášej se jako motýlek a bodej jako včelka. Muhammad Ali!“
Řekni to tat'kovi.
Vznášej se a bodej jako včelka.
- Jak se jmenuje tatínek? - Muhammad Ali!
24 hodin po získání titulu mistra světa v těžké váze
Proč si říkáte Muhammad Ali?
To jméno mi dal můj učitel,
Elijah Muhammad. To je mé pravé jméno.
Cassius Clay je jméno pro otroka.
- A já už nejsem otrok. - Co znamená?
Muhammad znamená „chvály hodný“ a Ali „nejvyšší“.
Budete boxovat jako Ali?
Ano, budu si tak říkat a podepisovat se.
To jméno bude znát celý svět.
Co vás zlákalo k islámu?
Muslimské náboženství je pravým učením Elijaha Muhammada
tady v Americe.
Žádné mocenské struktury. Nikdo se mu nepostaví.
Naše historie, historie našeho pravého náboženství,
naše národnost a naše jména...
Nemáme svá jména.
Všiml jsem si, jak jste všichni hrdí na svá jména.
Číňané mají jména jako Čing, Čong, Čien.
Tohle je islámské učení.
Rusové mají jména jako Kosygin nebo Chruščev.
Vy máte jména jako O'Connell, O'Grady nebo Kennedy.
Afričané mají jména jako Kalumumba, Nkrumah.
Židé mají jména jako Weinstein a Goldberg.
Italové mají jména jako Dundee, Benvenuti nebo Marciano.
My máme jména jako Grady, Clay, Hawkins, Smith,
Jones nebo Johnson, ale jsme černoši.
- Jsou to otrocká jména? - Ano.
Vím, že je to pravda. To je historie.
Muhammad Ali je krásné černošské jméno našich předků.
Když jsem to slyšel, musel jsem opustit křesťanství.
Neučili nás naši pravou víru.
Narodila ses v roce 196...?
- Osm. - 1968.
Tatínek získal titul v roce 1964.
To jsou čtyři roky.
Narodila ses čtyři roky poté, co jsem získal titul.
V té době jsem byl v exilu.
Vzali mi titul, když jsem nešel do Vietnamu.
- Pamatuješ si to? - Ano.
Byla jsi malá. Ted' je to historie.
- Ano, ale vím o tom. - Víš o tom.
STOUPENEC JIM BROWN
Nejlepší zadák všech dob
Proslavili jsme se ve stejnou dobu.
Byl mladší než já, ale zazářil na olympiádě.
Byl výrazná osobnost
a měl silné černošské uvědomění.
A já byl taky takový. Měl jsem to stejně.
Černochům se vymývá mozek.
Je načase, aby se o sobě něco dozvěděli.
V televizi vidíte doutníky „bílá sova“,
mýdla „bílá labuť“ a šampón „bílý déšt'“.
Vosk na podlahu „bílé tornádo“ a zubní pastu „zářivá bělost“.
Dětem se vypráví, že Marie měla jehňátko s bělostným rounem.
Vyprávějí jim o sněhobílé Sněhurce. Pak tu máme Bílý dům.
V televizi vidíte dvě auta, černé a bílé.
Do každého nalijí kanystr benzínu
a zkouší, které dojede dál.
To černé vždycky skončí dřív a bílé jede dál.
Takhle nám vymývají mozek.
Chodil jsem všude s ním.
Měl jsem možnost ho poznat a pracovat s ním.
Patřil do mého života.
Co si vzpomínám, tak vždycky patřil do mého života.
Clayova první a asi jediná zkušenost s armádou byla,
když byl povolán k odvodu
do budovy bývalé pošty v Houstonu.
Před polednem bylo po všem.
Clay neřekl, co se stalo během schůzky.
Jediný vstřícný krok by znamenal přijetí odvodu.
Proč bych měl já nebo jiní „negrové“ jet 15 000 km
od domova, shazovat bomby a střílet
na jiné nevinné, barevné lidi, kteří nám nic neudělali?
Na rovinu říkám:
„Nepojedu 15 000 km, abych pomáhal zabíjet nevinné lidi.“
Ali odmítl jet bojovat do Vietnamu.
Věřil, že je to nespravedlivá a špatná válka.
Řekl, že kdyby Vietnamci napadli Spojené státy,
šel by svou zem bránit jako první.
John Wooten, výkonný ředitel Černošské ekonomické unie,
mu zavolal, protože jsem chtěl svolat přední černošské sportovce,
aby se sešli s Alim a dali mu příležitost,
aby jim řekl svou verzi.
Kolovalo o něm mnoho zvěstí kvůli odmítnutí odvodu
a kvůli jeho náboženství.
Měli jsme pocit, že když nám řekne pravdu a my mu uvěříme,
můžeme se stát jeho opěrným bodem.
Potřeboval tehdy velkou podporu,
protože se postavil vládě Spojených států.
SPORTOVNÍ AKTUALITY MODERÁTOR: ED HERLIHY
CLEVELANDSKÉ AKTUALITY
ČERNOŠSKÁ UNIE
Devět předních černých sportovců se sešlo s Clayem,
probrat jeho odmítnutí odvodu.
Bill Russell, Lew Alcindore a bývalý profesionální fotbalista Jimmy Brown.
Všichni měli možnost s ním promluvit, položit mu otázky
a říct mu své názory.
Bylo to úžasné setkání. Ali dal najevo, že by ihned nastoupil
do vojenské služby za jakýchkoli okolností.
Brown po schůzce řekl, že Ali bere svou víru vážně.
Jeho postoj vychází z jeho náboženských přesvědčení.
Odmítnutí odvodu ho stálo titul
a hrozí mu až pětiletý trest odnětí svobody.
Žádá o výjimku jako vyslanec černé muslimské víry.
Všichni ho tehdy strašně uctívali,
protože Muhammad Ali se stal „černým muslimem“.
Tehdy to byla silně kontroverzní organizace.
A všichni, kdo s ní byli spojení, pocítili nenávist systému.
Tehdejší černí muslimové ve Spojených státech
jako Malcolm X a Elijah Muhammad
byli velice kontroverzní.
Malcolm X byl velmi charismatický a mnohými obávaný.
Mocenská struktura vytvořila obraz amerických negrů,
kteří nemají sebevědomí ani bojovnost.
Udělali to tak, že jim ukázali obraz hrdinů,
kteří nebyli bojovní a sebevědomí.
A najednou se tu objevil Cassius, který je opakem
toho obrazu vytvořeného o černoších.
Řekl, že je nejlepší. Vše stálo proti němu,
ale on to překonal a vyhrál. Stal se vítězem.
Stal se šampiónem. Bylo evidentní,
že když se lidé začnou ztotožňovat s Alim a jeho obrazem,
nastane problém s černochy.
Budou chodit a říkat:
„Já jsem nejlepší.“
MY, ŽÁCI TÉTO ŠKOLY,
NEPŮJDEME DO ŠKOLY S NEGRY
STÁVKUJEME PROTI INTEGRACI
VCHOD PRO BAREVNÉ
ČEKÁRNA PRO BÍLÉ PASAŽERY
V NAŠÍ BÍLÉ KOMUNITĚ CHCEME BÍLÉ NÁJEMNÍKY
PRYČ S KU-KLUX-KLANEM
JSEM ČLOVĚK
Mohl bych vám vyjmenovat 20 aktivistů,
kteří se podíleli na změnách v této zemi.
Žili jsme v diskriminačním a rasistickém státě.
Ale našli se výjimeční lidé, kteří riskovali všechno.
Přidali se Černí panteři. Někteří lidé se tehdy bouřili
a jiní se zase schovávali.
Našlo se hodně lidí,
kteří riskovali nejen kariéru, ale i život.
Probíhala společenská revoluce.
Nehodláme ztratit svou identitu míšením krve
ani svůj krásný africký původ.
Necítíme k vám nenávist. Necítíme nenávist k bělochům.
Chceme zůstat černochy. Mám rád svou barvu. Mám se rád.
Když jsem s ním trávil čas, měl jsem příležitost ho poznat osobně.
Našel jsem na něm několik opravdu úžasných věcí.
Za prvé miloval lidi.
To byl jeho významný povahový rys.
Dokázal se na lidi naladit a dostat je do dobré nálady.
Říkával mi:
„Pojď', projdeme se po čtvrti a promluvíme s lidmi.“
„Fajn, půjdu s tebou.“
Setkávali jsme se s lidmi, chodili do holičství a kadeřnických salónů.
Necítil zlobu vůči bílým.
Jen se mu nelíbily postoje některých bělochů.
V Anglii se mu líbili Angličané.
V mém apartmá pořádal večírky s Angličany,
hlavně s mladými dívkami.
Jeho laskavost a soucit, které k lidem cítil,
se netýkaly jen černochů. A to je důležité vědět.
Měl taky hodně odvahy.
Musel riskovat. Ocitl se v izolaci a přišel o svou korunu.
Neměl si jak vydělávat. To pro něj bylo těžké.
Dokázal si udržet svůj postoj a svou silnou osobnost,
i když uvnitř musel hodně trpět.
Clayovi hrozí nomádský způsob života.
Cestuje po soudních síních a společenských domech v USA.
Přišel o svou práci a zdá se, že si dlouho nezaboxuje.
Vlastenci se mu posmívají, pacifisté mu tleskají
a černí muslimové mu dodávají sílu.
Není jisté, zda je intelektuálně vybavený na zvládání toho stresu,
ale zachovává důstojnost a klid,
kvůli kterým je těžké ho vnímat jako zbabělce a nepoctivce.
Seznámil jsem ho s člověkem z New Yorku,
který ho nechal přednášet na škole.
Navštěvoval univerzity
a přednášel tam. Všude si ho oblíbili.
Přednášel na Harvardu, Yaleu, Princetonu, Columbii i Pennu.
Na všech větších školách. Měli ho za hrdinu.
Jsem velice polichocen, že jste mě sem pozvali.
Nevěřil bych tomu, kdyby mi to někdo řekl před lety,
kdy jsem končil střední s průměrem D mínus.
To mínus bylo za to, že jsem vyhrál olympiádu.
Je mi jasné, že z lidí, jako jste vy,
se rodí prezidenti, guvernéři a starostové,
skvělí lékaři, vědci a podobně.
Tak jsem si řekl, že jestli si mám pro vás něco připravit,
musí to být dost závažné téma.
Proto jsem si nevzal žádné poznámky.
Klidně jste zahodil
úžasnou sportovní kariéru pro své ideály?
Nic jsem nezahodil ani neztratil. Jen jsem to odmítl.
Žádný sportovní titul na světě vám nemůže vynahradit svobodu.
Dá se říct, že hoši ve Vietnamu zahazují své životy.
To jsem neudělal. Jsem pořád naživu.
Umírají, aby osvobodili někoho, koho ani neznají.
K čemu je titul v těžké váze a pár špinavých dolarů,
když mí lidé nejsou svobodní?
New York, duben 1968
Dělal jsem v reklamě a přišel za mnou redaktor Esquire
Harold Hayes s tím, že se doslechl, že jsem zkušený umělecký šéf.
MEDIÁLNÍ PORADCI GEORGE LOIS & CARL FISCHER
Viděl jsem záznamy Muhammadových zápasů
a řekl jsem: „Páni!
Ten kluk vážně válí.“
A kdo je on?
Já jsem králem ringu. Zapsal jsem se do historie.
Tady.
Černošský mladík, který pořád mluvil a dávalo to smysl,
to bylo tehdy něco úžasného.
Na jihu je v té době ještě věšeli.
Ali odmítl nastoupit k odvodu během války ve Vietnamu
a kvůli tomu přišel o nejlepší roky své boxerské kariéry.
Boxeři nemohou boxovat věčně.
Lois, umělecký ředitel časopisu Esquire,
mi řekl: „Proč z něj neuděláme mučedníka?“
Řekl jsem redaktorovi Hayesovi:
„Myslím, že Ali je úžasný člověk. A vy?“
A on souhlasil. Zeptal se, co chci dělat?
„At' pózuje jako svatý Šebestián,
který trpěl za svou zem, víru
a svůj názor na život.“
Páni... Zavolal jsem Muhammadovi a on přijel do New Yorku.
Ukázal jsem mu pohlednici s obrázkem svatého Šebestiána,
kde má uvolněné tělo, ale na tváři výraz utrpení.
Řekl jsem Alimu, že chci, aby tak pózoval.
On se na to podíval a řekl: „Georgi, ten chlápek je křesťan.“
Já na to: „Ježíši, máš pravdu.“
„Je to svatý Šebestián.“
Rychle jsem si uvědomil,
že je muslim a nemůže pózovat jako křesťan.
Museli jsme udělat ten přebal, takže co teď?
„Nemůžu to udělat.“ „Tak co s tím?“
„Zeptáme se Elijaha Muhammada?“ „To by šlo.“
Chvíli s ním mluvil a pak mi ho předal.
Mluvili jsme asi 15 minut o náboženství, symbolice
a fotografii s Elijahem Muhammadem.
Bylo to zábavné. Kéž bych si to nahrál.
Nakonec mi řekl: „Mladý muži...“
Byl jsem tehdy mladík.
„Myslím, že to bude úžasná fotografie.“
Trvalo to dlouho, protože ty šípy padaly
a Ali měl stát nehnutě, což nebyla jeho silná stránka,
ale hodně spolupracoval a pomáhal.
Říkali jsme vtipné historky, abychom ho zabavili.
Pózoval s rukama za zády a výrazem bolesti a utrpení na tváři.
Byla to krásná fotka.
Začali jsme fotit a Ali povídá: „Hej, Georgi!“
A já: „Co je?“ „Hej, Georgi!“
Povídám: „Co je? Pózuj a dělej svou práci.“
„Hej, Georgi!“ Když to řekl třikrát,
už jsem musel reagovat. „Co je?“
Začal ukazovat na jednotlivé šípy a říkal:
„Lyndon Johnson, generál Westmoreland, Robert McNamara,
Dean Rusk, Carl Clifford, Hubert Humphrey.“
Ukázal mi šest trýznitelů,
kteří ho zasáhli a chtěli zničit.
Ohromilo mě, jak je bystrý a chytrý.
Bylo to až dojemné.
Když to číslo vyšlo, miliony lidí tím byly unešené.
Přišly za mnou stovky lidí,
kteří říkali, jak to na ně zapůsobilo.
Když jste nechtěli bojovat, byli jste zbabělci a zrádci.
Nebo jste byli podivíni a bázlivci.
A najednou se ten nejmužnější bojovník,
jakého svět znal,
stal úžasným symbolem hlavně pro mladé lidi.
Jsem hrdý, že jsem pomohl nejen Muhammadovi,
ale taky v boji proti válce.
V roce 1971, čtyři roky po pozastavení Aliho licence,
Nejvyšší soud jednohlasně zrušil jeho rozsudek.
Vítejte v tréninkovém táboře Muhammada Aliho.
Konečně mu vrátili licenci.
A řekl, že založí vlastní tréninkový tábor.
A to jsme taky udělali. Byl slavný, takže nemusel nikomu platit
za pronájem tělocvičny.
Našel si místo, které si sám upravil.
Říkal tomu „Boxerský ráj“.
Tyhle poníky jsme koupili pro děti.
Když v létě přijedou děti,
osedláme poníky, aby na nich mohly jezdit.
- Heckle a Jekyll. - Heckle a Jekyll.
Ano. Heckle a Jekyll, Mutt a Jeff.
Heckle a Jekyll a Mutt a Jeff.
Moje žena pojmenovala všechny naše koně.
Všechny ty sruby jsme si postavili od základů sami.
Už jako dítě jsem chtěl trénovat v pravém tréninkovém táboře
s kládami, kameny, stromy a lesy.
Místo placení za hotel jsem postavil sruby pro boxery.
Místo placení za jídlo jsem si postavil kuchyni.
Jeho rodiče a teta Coretta tam jezdili a vařili.
Byla to jeho doména. Miloval to tam každým coulem.
Býval tam jeho bratr Rahaman. Celé to vytvořil.
- To je můj bratr Rahaman Ali. - Dobrý den.
Zrovna vstal. Rád spí a jí.
Právě vstal a hledá hřeben.
Hodně pracuje, tak musí spát a jíst.
Tvrdě dře. Všichni tu pracují.
Ten hřeben je na toaletě.
Měl neustále otevřeno pro veřejnost. Lidé tam chodili
a byla to taková boxerská svatyně.
Bavilo ho to. Chodila tam trénovat řada skvělých šampiónů.
Navštěvovaly ho i celebrity.
UMĚLEC SIR TOM JONES
Boxoval jsem s ním v ringu v jeho táboře.
Jen tak pro zábavu.
Řekl jsem, ať to nepřehání.
„Jak to provedeme? Jak budeme boxovat?“
Ali řekl: „S tím si nelam hlavu a pojď do ringu.“
Pak začal...
Snažil se mě vyprovokovat.
Řekl: „Nazval jsi mě Rachejtlí, vid'?“
Povídám, že jsem o něm nic neříkal. „Ale říkal.“
Pak jsme začali.
Řekl, at' na něj zaútočím.
Dal jsem mu levý jab a pravý cross.
Ne moc silně, protože jsem to nechtěl schytat zpátky.
Jen tak lehce, ale zasáhl jsem ho.
A on po mně šel automaticky levačkou.
A dostal mě. Trefil mě pěstí do zubů.
Já se bál o své zuby.
Neměl jsem žádný chránič zubů.
Byl to přátelský zápas.
Jenom to, že jsem s ním mohl být v ringu...
Všechny údery avizoval.
Bylo to jen pro zábavu. Díky Bohu!
A jenom když jsem blokoval rukama jeho údery,
i když jsem je čekal. Říkal jsem si: „Dobrý Bože!“
Být v ringu a bojovat s ním naostro musí být děsivé.
Pak mi Ali řekl:
„Zkus mi dát jednu pořádnou.“
Tak jsem řekl: „Fajn.“ Takhle jsem se napřáhl
a on šel k zemi.
Já stál nad ním jako vítěz.
Jen tak pro zábavnou podívanou.
Gene Kilroy mi pak řekl, že když se ta fotografie dostala do světa,
Aliho fanoušci byli znepokojení a mysleli, že by měl skončit.
„Když ho knockoutuje Tom Jones, tak už by měl boxu nechat.“
Byli jsme u Deer Lake v Pensylvánii
a narazili jsme na nemocného chlapce.
Chtěl se setkat s Muhammadem Alim.
Tak jsem ho vzal i s jeho tátou k Alimu.
Ali se na něj podíval a řekl:
„Proč máš v tom horku tu vlněnou čepici?“
Řekl: „Mám leukémii a přišel jsem po chemoterapii o vlasy.“
Ali řekl: „Já ti říkám,
že já porazím George Foremana a ty leukémii.“
Ten chlapec říká: „Doufám, že máš pravdu, Ali.“
Vzal jsem fotoaparát a vyfotil jsem ho s Alim.
Sehnal jsem adresu chlapcova otce a nechal Aliho podepsat tu fotku.
„Já porazím George Foremana a ty porazíš rakovinu.
Bůh ti žehnej. Muhammad Ali.“
Po dvou týdnech mi volal jeho otec a řekl:
„Jimmy je na tom zle. Je v Pensylvánské fakultní nemocnici.
Nepřežije to,
ale setkání s Alim byl pro něj největší zážitek.“
Říkám: „To je mi líto. Mohu nějak pomoct?“ „Ne.“
Druhý den ráno jsme šli běhat.
V půl páté ráno, ještě před svítáním.
Řekl jsem mu o chlapci.
Řekl: „Uděláme tohle.
Až skončím s cvičením,
osprchuju se a pojedu za ním.“
Jeli jsme do Pensylvánské nemocnice.
Byly to dvě hodiny jízdy.
Ten bledý chlapec měl na sobě bílou deku.
Byl holohlavý a měl velké modré oči.
Řekl: „Věděl jsem, že přijdeš, Muhammade.“
Muhammad ho objal a řekl:
„Vzpomínáš, jak jsem říkal, že porazíš rakovinu
a já porazím George Foremana? Tak to taky bude.“
Chlapec říká: „Ne,
setkám se s Bohem a řeknu, že tě znám.“
Cestou zpátky nikdo nepromluvil.
Za týden ten chlapec zemřel.
Volal jeho otec. Ali nechtěl jít na pohřeb,
protože to bylo moc smutné. Šel jsem tam já.
Chlapec ležel v rakvi a vedle něj byla fotka:
„Porazím George Foremana a ty porazíš rakovinu.“
Ten chlapec šel do nebe a chtěl říct, že Ali je jeho přítel,
aby získal v nebi lepší místo. To je ten největší kompliment, ne?
- Muhammade. - Co?
- Znáš abecedu? - Ano.
- To není pravda. - Znám.
- Tak ji odříkej. - A, B, C, D, E, F, G,
H, I, J, K, L, M, N, O, P Q, R, S, T, U, V,
W, X, Y a Z.
Když znám celou abecedu, přijdeš a zahraješ si se mnou?
Mám tě rád, Muhammade.
Taky tě mám rád. Pořád na tebe myslím. Chybíš mi.
SYN MUHAMMAD ALI JUNIOR
Nevnímám ho tolik jako slavného člověka,
ale spíš jako tátu. Nic to se mnou nedělalo,
protože můj táta byl pro mě hlavně táta.
Vyrostl jsem s Rashedou, Jamillah a Maryum.
Byli jsme úzce spjatá rodina a znali jsme své ostatní sourozence.
Když jsme měli letní nebo zimní prázdniny,
jeli jsme za ním do Kalifornie, do Fremont Place.
Tam jsme se viděli s ostatními sourozenci.
Hráli jsme si, plavali v bazénu, jezdili na kole.
Vždycky nám ukazoval nějaká kouzla.
Měl jsem ve škole trochu problém, protože děti po mně chtěly,
at' boxuju jako můj táta, ale já nechtěl.
Hodně si mě dobíraly.
Nechtěl jsem být v záři reflektorů. To není nic pro mě.
Chtěl jsem být normální dítě.
Jednou mi řekl: „Nechci, abys byl jako já,
ale abys byl lepší.“
Jak můžete být lepší než ten nejlepší ze všech?
Bude mít problém.
Trénování před zápasem s Georgem Foremanem
Lidi se George Foremana bojí.
Říkají, že dává tvrdé rány. Byli oklamáni.
Poslechněte mě. Já vám nelžu. Nedává tvrdé rány.
Bude to největší zvrat od dob Sonnyho Listona.
Je příhodné, že v boxu skončím tak, jak jsem začal.
Porážkou velkého a zlého monstra, které nikdo nedokázal zničit.
On je velkej ranař a já outsider.
Když mi dá ránu, jsem v maléru. Jako se Sonnym,
ale oklepal jsem se a překvapil svět, když jsem ho dostal.
To bylo před deseti lety.
Tohle je další velké, zlé a silné monstrum, expert na knockouty.
Je silný, ale pomalý. Nemá talent a neumí práci s nohama.
Je to nešika a mám pro něj přezdívku.
Floyda Pattersona přezdívám „Králík“ a Sonny Listona „Medvěd“.
George by se měl jmenovat „Mumie“.
- „Mumie“. - Proč „Mumie“?
Jestli jste ho někdy viděli bojovat v ringu,
vláčí se takhle za svým soupeřem.
Jak mě „Mumie“ dokáže chytit?
Před „Mumií“ musíte být o krok napřed.
Vidíte? Musíte „Mumii“ uhýbat.
„Ne, Mumie, jsem tady. Ne, tady.“
Jste moc rychlý. Rychlejší než „Mumie“.
Vzpomínám, jak jsme odjeli z Deer Lake
a letěli do Zairu v Africe.
Před odletem Ali volal Cusovi D'Amatovi.
Ptá se: „Jak s ním mám bojovat?“
A on řekl: „Používá hrubou sílu.
Tvoje první rána musí být drsná a ničivá.“
Já řekl: „Podívej, co udělal Kenny Nortonovi,
a Joeovi Frazierovi.“ Cus vykřikl, že ho bylo slyšet
z New Yorku až do Deer Lake v Pensylvánii:
„Oni ale nejsou Ali!“
Letěli jsme s Air Zaire. Měli černou posádku, černé piloty.
Během letu chtěl Ali mluvit s piloty.
„Kolik vám je? 23 a 27?
Kdyby tohle černoši měli příležitost dělat,
mohli by v životě uspět.“ Věřil tomu.
Najednou jsme narazili na turbulence a Ali měl trochu strach.
Řekl: „Doufám, že ti mladí piloti jsou tak dobří jako ti starší.“
Mluvil o Foremanovi. Řekl: „Cus má pravdu. Používá hrubou sílu.
Vím, jak na něj.“
Ali! Ali! Ali! Ali...
Při vystupování z letadla mi Ali řekl:
„Koho tu nemají rádi?“ Povídám: „Řekl bych, že bělochy.“
„Nemůžu říct, že George Foreman je běloch. Koho ještě?“
Povídám: „Belgičany.“ A on vykřikl: „George Foreman je Belgičan!“
A všichni začali křičet: „Ali, boma ye. Ali, boma ye.“
Zeptal jsem se tlumočníka, co to říkají?
Odpověděl: „Říkají: ,Zab ho.‘“
Muhammad Ali!
Když George Foreman dorazil s doprovodem
a sparring partnery, měl s sebou svého věrného druha,
německého ovčáka Diega.
Belgičané posílali německé ovčáky na černochy.
Věděli jsme, že je vyhráno.
Byla výhoda, bojovat v Zairu,
protože nás nikdo neobtěžoval.
Měli jsme na sebe čas. Měli jsme svého kuchaře.
Měli jsme své kino. Bylo to fajn.
Ali byl rád, že rodiče a bratr jeli s ním.
Chtěl, aby na něj byli pyšní
a viděli, že v životě něco dokázal.
A kde je vůbec George Foreman?
- To je jedno. - Jak jedno?
Proč se pořád ukrývá? To mě rozčiluje.
Sonny Liston to zabalil a Floyd Patterson boxuje jednou za rok.
A tenhle chlap přijde na tiskovku a neřekne ani slovo.
Poslal plešouna Dicka Sadlera, at' za něj mluví.
A vůbec se neobjevil.
Nech mě být.
Budu se vznášet jako motýlek a bodat jako včelka.
George mě nezasáhne, když mě neuvidí.
Ted' mě vidíš a teď už ne.
A nikdy mě nezasáhneš.
- Díky, Ali. Díky, Angelo Dundee. - Víc času nemám? Fajn.
Díky, Bene Degabulo a Dicku Sadlere.
Nedělej to, šampióne. Jdi pryč!
Mobutův asistent za námi přišel a řekl,
že Foreman si poranil oko a zápas se možná odvolá.
Říkám: „Jestli odjede, už s tebou nebude nikdy boxovat.
Nedáváš najevo žádný strach ani respekt.“
Povídám: „Vezmi jim pasy, at' nemohou odjet.“
Kdyby odjel, neuskutečnil by se zápas Ali - Foreman.
Blbnul v tělocvičně a zranil se.
Snaží se zápasu vyhnout.
Málem měl autonehodu. O co tu jde?
Chci ho vidět v aréně, protože tam se nebude moct schovávat.
Vibrace i planety jsou proti němu.
Už teď prohrál prvních pět kol.
Dokážu světu, že jsem pořád nejrychlejší,
nejhezčí, nejstylovější,
nejmetodičtější a nejlepší boxer všech dob!
Afričané zbožňovali Muhammada Aliho. Měli ho za svého spasitele.
Když šel Muhammad na stadión, mohl říct:
„Chci být váš prezident.“
a všichni by za ním šli. Tak moc tam byl v oblibě.
Bylo neuvěřitelné, jakou měl moc.
Existuje teorie o životě, že silnější porazí ty slabší,
ale inteligence vždy zvítězí nad silou.
Řekl: „Je silný, ale nemá výdrž.
Neví, co to je páté, šesté kolo.
Neví, co to je sedmé nebo osmé kolo. Zmáknu ho.“
Když udělal tu slavnou otočku, řekl jsem mu:
„Proč jsi ho nezasáhl, když padal?“
A on řekl: „Už měl dost.“
Kdyby tolik času věnoval umění,
třeba malování jako jeho otec, protože to měl v genech,
mohl se stát skvělým umělcem. Kdyby tolik času věnoval studiu,
mohl z něj být skvělý právník, protože to uměl s lidmi.
Umíte si představit, že by vystudoval práva na Harvardu
a stanul před porotou?
„Zamítá se.“
Panebože! Získal zpátky svůj titul ve 32 letech.
SOUPEŘ GEORGE FOREMAN
Zápas s Alim byl fenomenální.
Změnil mi život. Jako profík jsem ještě neprohrál.
Chystal jsem se vyhrát nejsnadnější zápas své kariéry.
Šel jsem do ringu, blafoval a dělal všechno ostatní.
Bušil jsem to do něj pět, šest kol. Přišlo mi to snadné.
V šestém kole mi zašeptal do ucha
poté, co jsem ho trefil do boku: „Víc v tobě není, Georgi?“
Víc už ve mně nebylo.
Pak to začala být noční můra.
Všichni čekali, že vyhraju.
Všichni sázkaři tipovali, že vyhraju knockoutem.
Když jsem prohrál, byl jsem zničený.
Koukněte na ten obličej. Nemůže uvěřit, co se tu stalo.
Neznal jsem porážku.
On už to znal a připravil se na to. Šetřil své síly.
Já v sobě neměl nic, čím bych se mohl bránit, tak jsem lhal.
George Foreman, muž, který byl neporazitelný.
Když jsem s boxováním v 70. letech skončil,
stal jsem se pastorem
a jsem jím doteď. Uvědomil jsem si...
Jeden novinář se ptal:
„Co se stalo v Africe? Něco se muselo stát.“
Přiznal jsem, že jsem prohrál. Řekl jsem, že mám důkaz.
Dokázal jsem to přijmout,
protože jsem neprohrál ledajaký zápas,
ale zápas proti tomu nejlepšímu,
který se nikdy nevzdal.
O pět let později
Georgi Foremane, jak se vede?
Tvoje jméno, i když jsi tak mladý, v mém táboře.
Budeme trénovat spolu, něco shodíš, nebudeš boxovat pro peníze.
Bůh zná tvé srdce. Lidem se nemusíš zpovídat.
Lidé posuzují činy. Bůh posuzuje srdce.
Jdi do ringu ve jménu Boha a otřeseš celým světem:
„George Foreman je zpátky!“ Když teď kážeš,
chodí za tebou tisíce lidí.
Neodejdi jako poražený, ale jako vítěz.
To je můj bláznivý nápad.
Někdy se mě lidé ptají: „Byl podle vás Ali nejlepší boxer?“
Uráží mě to, protože boxování bylo jen něco, čemu se věnoval.
To Muhammada Aliho nijak nedefinuje.
Je to jeden z nejlepších lidí, jací kdy kráčeli po Zemi.
Na něco se zeptám Laily.
Tohle je mikrofon a až vyrosteš,
tak ti tohle přehraju. Opakuj po mně: „Mám ráda tatínka.“
- Mám ráda tatínka. - Mám ráda svého bláznivého tatínka.
Hano, počkej. Mám ještě jednu otázku.
- Jak se jmenuje maminka? - Veronica.
Lailo, jak se jmenuje maminka?
- Wonica. - Jak se jmenuje?
- Wonica. - Verwonica?
Poznala jsem Muhammada, když mi bylo 18 let.
VERONICA PORCHE, ALIHO EX-MANŽELKA
Měla jsem letní prázdniny.
Nelíbil se mi.
Věděla jsem jen, že je to hrozný mluvka.
Kluci na střední během hodiny chemie
mluvili o jeho zápase s Frazierem.
Mluvili o jeho osobnosti, tak jsem změnila názor.
„Ten Muhammad Ali se mi nelíbí. Vychloubá se a moc mluví.“
Pak jsme se znovu potkali v Africe, v Zairu.
Tehdy jsem tam propagovala zápas Foreman-Muhammad Ali.
Někdo z jeho doprovodu nám nabídl navštívit jeho tréninkový tábor.
Šla jsem tam ještě s pár lidmi a vůbec si mě nevšímal.
Když se mělo jet zpátky... Jelo se autobusem a byla to legrace.
Muhammad se rozhodl, že s námi pojede autobusem.
Sedl si vedle mě a mluvil se mnou celou cestu.
Nejdřív jsem si říkala, jak je milý a tichý.
Později mi řekl, že se bál něco říct.
Nevěděl, o čem mluvit. Přišel mi opravdu moc milý.
Když byl zápas odložen, zval mě pořád k sobě
a pak mi řekl, že se rozvádí.
Nežil se svou ženou. Víc jsem tehdy nevěděla,
když jsme si spolu začínali.
Kázal mi o lásce a přátelství.
Vzpomínám si, kdy jsem se do něj zamilovala... Asi budu brečet.
Bylo to velice dojemné.
Vzali jsme se, když mi bylo 21 let.
Byli jsme spolu od mých 18 let
a měli jsme svatbu v Zairu,
což mnoho lidí neví.
Život s Alim nebyl nikdy nudný. Nevěděli jste, s čím přijde.
Slyšela jsem tě dýchat a začala jsem mluvit.
Slyšela jsem tvůj silný dech a tu dámu taky.
Nepřehrávej tu pásku před lidmi.
Nechci, aby mě slyšeli mluvit po telefonu.
- Může to být historie. - Ne.
Proč ne?
Chtěla bych něco jiného.
Převzal kontrolu nad svým osudem. Vzal za něj zodpovědnost.
Příkladem je jeho předpovídání, v jakém kole vyhraje.
Soustředil se na budoucnost
a byl pod větším tlakem, protože cítil zodpovědnost,
splnit, co si předsevzal.
Myslím, že se naučil, řídit si svůj život sám.
- Hana je malá holčička. - Hana je malá holčička.
- Jsou jí tři roky. - Jsou jí tři roky.
- Jednou z ní bude velká slečna. - Jednou z ní bude velká slečna.
Bude z ní krásná slečna a už nebude malá holčička.
Přesně tak. Bude krásná jako její máma.
Bude krásná jako Veronica.
Pojď, Hano. Pojď.
Každý večer, než jdeš spát, má drahá
Zatímco jsem daleko od tebe, má drahá
Bylo to idylické období. Připadala jsem si jako v pohádce.
Pořád jsme byly s ním.
Jiné děti chodily do školy a podobně,
ale on trávil většinu času s oběma mými dcerami od jejich narození.
Jezdily jsme všude s ním.
Má moc dobré srdce. Je velice citlivý.
Asi brečím kvůli tomu, v jakém je teď stavu.
Vždycky jsem ho milovala.
Nejde o mileneckou lásku, ale vždy jsme byli dobří přátelé.
Později bylo těžké s ním zůstat, protože...
Celý svět ví, že nebyl zrovna věrný manžel.
To je samostatná kapitola.
Muhammad je úžasná lidská bytost.
Má krásné srdce a je velice citlivý.
Často pláče. To lidé nevědí.
Když ho něco dojme, tak pláče. Dokonce víc než já.
Je spousta herců, kteří hrají úžasné postavy
a lidé si je idealizují,
ale to je jen fikce a Muhammad byl skutečný.
Stál si za svým přesvědčením a byl v tom stoprocentně upřímný.
Myslím, že lidé cítí tu ryzí lásku,
která z něj vyzařuje.
Lidé tohle vycítí.
FANOUŠEK RUSS ROUTLEDGE
V 70. letech do Newcastlu nejezdilo moc velkých hvězd.
Překvapivě se tam objevil Muhammad Ali.
Zrovna byl pár měsíců ženatý s Veronikou Porsche.
Jejich sňatku bylo požehnáno v místní mešitě.
Zdaleka to není módní Beverly Hills.
Mešita v průmyslovém centru South Shields působí nezvykle.
Davy dětí ze zdejší muslimské komunity
přišly pozdravit šampióna a jeho ženu Veroniku.
Chtěl jsem toho tolik říct.
Chtěl jsem říct, že jsem jeho největší fanda.
Měl jsem toho v hlavě a srdci tolik.
Je to můj hrdina. Složil jsem mu báseň.
Zní takhle: „Muhammade, vítej v mém městě.
Nepřicházíš se zlobou, jen se svou boxerskou korunou.
Nejskvělejší ze všech, ať se ti tu líbí.“
Od té doby jsem mu psal
do Ameriky, do jeho tréninkového tábora.
Psal jsem, co jsem mu chtěl říct v Newcastlu.
A to celé roky.
O sedm let později se Russ dívá
na záznam „Rumble in the Jungle“.
Když vtom zazvoní telefon. Zvedne ho jeho matka a řekne:
„Russelle, volá ti Muhammad Ali!“
Myslel jsem, že je to legrace.
Zrovna jsme na něj koukali v telce.
Ignoroval jsem ji a díval se dál.
Máma říká: „Honem, než to položí!“
Něco na tom muselo být.
Běžel jsem k telefonu: „Muhammade, jsi to ty?“
„Ano, tady Muhammad Ali.“
Nemohl jsem tomu uvěřit.
Řekl, kdy mám přijet.
„Russi, nepotřebuješ hotel. Můžeš bydlet u mě.“
Úplně mi došla řeč.
Říkám: „To nemyslíš vážně!“
„Jinak bych to neříkal.“
Los Angeles, Kalifornie říjen 1984
SOUKROMÝ POZEMEK ZÁKAZ PARKOVÁNÍ
Bylo to úžasné a neskutečné. Už jen ten samotný dům.
Jestli jste viděli film „Rocky III,“
Rocky bydlel ve velké bílé rezidenci.
V takovém domě bydlel Ali v roce 1984.
Tam mě Ali nechal bydlet.
Bral mě s sebou na setkání s různými lidmi a fanoušky.
Moct s ním trávit čas a vidět to zevnitř,
to pro mě bylo něco výjimečného.
Nejlepší ze všech, Muhammad Ali. Salam alejkum.
Vypadáš krásně! Mám tě ráda. Sbohem.
- Ali ve třetím kole. - Au Revoir.
Je těžké, když jste s ním trávili čas,
nemít ho pod kůží. Nešlo na něj zapomenout.
Já s Muhammadem strávil krátkou dobu, ale zůstalo to ve mně.
Ty chvíle s ním byly tak výjimečné.
Co jsi to... Au! Spal jsi tu včera?
- Ano. - Kde?
Tatínek mě nechal spát u vás.
Ano, tatínek mě u vás nechal spát.
- Spal jste v její posteli? - Ne, jinde.
- V mojí velké, bílé posteli? - Nevím, čí je.
- Nevím. - V tom pokoji s vysokými dveřmi?
- Spal jsem na zemi. - Uhni!
Hano, ty to kazíš. Chtěla by takové kolo.
Tati?
Hano, máme rok 1979. Je 12. listopadu.
Je něco kolem osmé večer.
S Veronicou jdeme na večeři.
- Ted'? - Ano.
Ne!
Proč nechceš, abychom šli?
- Chci, abyste jedli tady. - Máme jíst tady?
- Jdu na večeři s mámou. - Ale já nechci.
- Proč nechceš, abych šel? - Prostě nechci.
Kolik je ti let? Řekni: „Jsou mi tři roky.“
Jsou mi tři roky.
Vezmu mamku na večeři.
- Já nechci. - Chceš jít s námi?
PŘÍBĚH DCERY
Neřekla bych, že byl táta přísný.
Měl silné postoje a hodnoty,
ale nebyl striktní.
Vzpomínám si, že když jsem byla malá,
nesměla jsem si o nic říct.
Jako o zmrzku pozdě večer, ale táta vždycky řekl „ano.“
Byl to pan „Ano.“
- Dobrá. - Já bych chtěla, tati.
- Dnes můžeš jít. - Já bych chtěla, tati.
Ano, dnes s námi můžeš jít, ale už se neptej.
Už jako malé dítě jsem věděla, že jeho „ano“ nestačí.
Říkám: „Zeptáš se maminky?
Ona musí taky souhlasit.“
Když souhlasila i máma, mohla jsem jít.
Tatínek tě vezme s sebou. Nemůžu si pomoct.
Chci, aby ses zeptal i maminky.
Dobrá, můžeš jít s námi.
Nevidím rozdíl mezi tátou v soukromém a veřejném životě.
Vždycky byl velice charismatický.
Vždycky všechny bavil a rozesmíval.
Neuměl to zapnout a vypnout.
I když pro ty davy tu schopnost trochu zesílil.
Pořád to byl Muhammad Ali, i doma. Pořád vtipkoval.
Když jsem přišla ze školy, seděl u stolu
a kolem hlavy měl omotaný drát, trčel z něj šíp
a byl od krve. Dělal, že je mrtvý.
Byly jsme na to zvyklé.
Řekly jsme: „Ale tatínku!“ a skočily mu do klína.
Už jsme to ani nevnímaly.
Zápas s Joe Frazierem
je jako souboj dobrého amatéra se skutečným profesionálem.
Jako by se zelenáč z olympiády
setkal s největším šampiónem v těžké váze.
Není to žádný souboj.
Co na to říkáte, Joe?
Umí jenom slovíčkařit.
Je to velký den. Chápeš?
Nebojuješ s Quarrym, Oscarem Bonavenou
ani se Sonny Listonem. Bojuješ s Joe Frazierem.
To ví všichni.
MARVIS FRAZIER, SYN JOEA FRAZIERA
Začátkem 70. let to byli velcí rivalové.
Bylo to dost vážné. Bylo to drsné.
Bylo to vážně drsné.
Ali asi jen šaškuje,
ale nepochybuji o tom, že Joe Frazier to myslí vážně.
Odhodili svá sluchátka a mikrofony. Frazierovi spadly hodinky.
Na place došlo k roztržce. Je smutné, že se něco takového stalo.
Joe Frazier odchází ze studia.
Silně ho rozrušilo, že ho Ali nazval ignorantem. Je mi to líto, Joe.
Začínám mít dost těch blbostí.
Joe Frazier, mistr světa v těžké váze,
nešikovný, ošklivý Joe Frazier s plochýma nohama.
Ukážu vám, jak vypadá pravý šampión.
Řekl, že je Strýček Tom, že je ošklivý.
Řekl o něm, že je gorila.
Táta řekl: „Budu takový, jaký říkáš, že jsem.
Budu bojovat jako gorila.“
Můj táta měl ve skutečnosti velmi milou povahu.
Byl klidný, jemný a laskavý.
Byl to ten typ člověka,
se kterým se všichni chtějí přátelit.
Máma toho moc nenamluvila. Vždycky byly klidná a vyrovnaná.
„Neboj, synu. Bude to dobré.“
Říkám: „To, co říkají o tátovi, není pravda.
To není fér. Vykládají o něm tohle a tamto.“
„Tím se netrap. Bůh to rozhřeší.“
Potkal jsem pana Aliho v New Yorku.
„Ty jsi Joeův syn, co? Jak se vede?
Vypadáš fit.“
Táta vedle mě řekl: „Já tě dostanu.“
Mistr světa v těžké váze, Joe Frazier.
Vystřelil jako dělová koule
kvůli tomu, co mu pan Ali řekl.
Vzal si to opravdu k srdci, protože pomohl černému bratrovi.
Pomohl mu, když byli všichni proti němu
za to, že nešel bojovat do Vietnamu.
Pomohl mu získat zpátky licenci.
A když mu pak Ali řekl takové věci,
bylo to pro tátu těžké. Nechápal to.
Zápas sledují stovky milionů lidí po celém světě.
Madison Square Garden je vyprodané.
Myslím, že v tom prvním zápase
ho táta chtěl dostat. Chtěl ho porazit.
Proč vás porazil, Muhammade?
JOE VYHRÁL NA BODY
Může za to to rozhodnutí...
Oba jsme měli po zápase zavřené oči, z nosu mu tekla krev,
měl natržený ret a nateklou hlavu.
Strávil měsíc v nemocnici. Slyšeli jste to?
Jistě.
Strávil 30 dní na intenzivní péči. Nikdo mu nevolal a nenavštívil ho.
Musel být pořádně zmlácený, když byl 30 dní v nemocnici.
Vyhrál na body, ale nevadí. Příště ho dostanu.
Vzpomínám, jak dával autogramy.
Víc sportovců tam dávalo autogramy.
Taky Joe Frazier.
Míjeli se s tátou na chodbě
a můj táta byl nadšený, že ho vidí.
Skákal radostí a říká:
„Pojď pózovat pro kamery, Joe.“
Joe Frazier udělal odmítavé gesto rukou a šel dál.
Říkala jsem si: „Proč to udělal?“
Pak jsem zjistila, jakou bolest,
nepřátelství a vztek stále cítil.
Ještě tátovi neodpustil.
Můj táta se dozvěděl o tom, čím si Joe Frazier prošel.
Dočetl se, jak jeho děti chodily domů s pláčem.
Můj táta tiše sklonil hlavu a začal plakat.
Ranilo ho to.
Myslím, že Joe Fraziera obdivoval. Byl to skvělý sportovec.
Když přišla řeč na Joe Fraziera,
v tátovi to vyvolávalo různé emoce
kvůli jeho postojům.
Joe Frazier pro něj ztělesňoval,
co se dělo ve světě a o čem mluvil.
O bezpráví páchaném na černoších.
Když se můj táta stal novým mistrem světa
a navíc nikdy neprohrál titul,
Joe Frazier se bohužel stal symbolem
toho všeho.
Víme, že našeho tátu respektoval.
Věděl jsem to a uvědomoval si to,
protože po zápase v Manile za mnou přišel a řekl:
„Všechno, co jsem řekl o tvé rodině a o tátovi...
Prosím, řekni tátovi, že se za to omlouvám.“
Táta to chtěl od něj slyšet osobně. Nic víc.
Krátce před tím, než táta umřel,
se oba usmířili v lásce a jednotě.
Měl jsem z toho velkou radost.
Objali se. Byla to úžasná chvíle.
Bylo to fantastické.
Haló?
V New York Post vyšel článek,
že se vracíte do Deer Lake a budete trénovat.
Vážně?
Ano. Říká se, že se chcete vrátit do ringu.
- To je pro ně šok, co? - Ano.
- To je šok. - Řekněte...
Vrátím se počtvrté. Získám korunu počtvrté.
Popravdě doufám, že to není pravda.
No...
Už jste získal všechno, co šlo.
Umíte si to představit? Čtyřnásobný mistr světa?
Potřebujete to snad k něčemu?
- Ne. - Proč to potřebujete?
Jsou to jen řeči.
Nikdo už nezíská titul třikrát.
- Já vím. - Za našeho života už nikdo.
- Jsou to jen řeči. - Fajn.
Nassau, Bahamy, prosinec 1981 Tisková konference před zápasem
Hodně lidí chce vědět, proč to dělám.
Proč bojuju o titul? Protože tu je.
Proč chceme létat na Měsíc? Protože tam je.
A pořád nám to nestačí. Ted' plánujeme letět i na Mars.
Proč na Mars? Není Měsíc snad dost vzdálený?
Mars tam prostě je
a my máme šanci se na něj dostat.
Proč se vracím do ringu? Protože tady je.
A je to tady.
Velký návrat Muhammada Aliho.
Drama na Bahamách
brzy začne.
Řekli: „Ne. Zavíráme. Už jste skončil.“
Když říkají „ne“ Muhammadovi Alimu,
říkají „ne“ největšímu boxerovi všech dob.
Pamatuju si tátův poslední zápas s Trevorem Berbickem.
Byli jsme v jeho táboře v Deer Lake, v „Boxerském ráji“.
Táta vyběhl na kopec, kterému říkal „Hora agónie“.
Šla jsem tam s ním. Jelo za ním auto pro případ,
že by se unavil.
Jeli jsme vedle něj, zatímco běžel do kopce.
Byly mi asi čtyři nebo pět roků.
Prý jsem starý. Připadám vám starý?
Já myslím, že jsem hezký.
Říkal, že bylo těžké vstát, jít trénovat a dělat všechno ostatní.
Tělu se nechce, když takhle zpohodlníte.
Máte velký dům a dost peněz.
Když po tom ale opravdu toužíte
a máte potřebu dokázat všem, jak jste skvělí, je to snazší.
Tehdy mu bylo 38 a už měl Parkinsona,
i když to ještě nediagnostikovali.
Lidé to poznali na jeho hlase.
Nemluvil zřetelně a nepohyboval se koordinovaně.
Nikdo přesně nevěděl, čím to bylo.
- A je po všem! - To byl zápas.
- Neskutečný zápas. - Výborný zápas.
Ali byl v lepší formě, než se předvídalo.
Všichni mají pocit, že Ali ten zápas vyhrál.
Berbick chodí dokola a zvedá ruce nad hlavu na znamení vítězství.
Nicméně se tváří ponuře,
protože si asi uvědomuje, že prohrál na body.
Táta patří k těm lidem,
kteří by se celý život snažili o návrat.
Žertoval o tom asi do svých 65 let.
„To by otřáslo světem, co?“
„To by byl šok, kdybych získal titul.“
Porotce Jay Edson hlasoval 99-94. Jednohlasně vybrali Berbicka.
Je to jednomyslné rozhodnutí ve prospěch Trevora Berbicka.
TREVOR BERBICK VYHRÁL NA BODY
Vždycky překonával neskutečné překážky
a zvládal neskutečné věci.
Dokazoval světu i sobě, že to dokáže.
Táta tohle potřeboval a díky tomu se stal tím, kým byl.
Kdyby to nedělal, nebyl by trojnásobný mistr světa.
Nedokázal se rozloučit s boxem, tak se box musel rozloučit s ním.
Box bude pokračovat i beze mě.
Concorde se prý nevyplatí a mluví se o tom, že přestane lítat.
Tryskáče budou přesto lítat dál,
ale už tu nebude žádný Concorde.
Já byl takový Concorde v boxu a ostatní boxeři jsou takové tryskáče.
Lítal jsem výš a rychleji než ostatní,
ale musíte si zvyknout, že už budou lítat jen tryskáče.
Concorde už lítat nebude.
Máme se setkat s Mikem Tysonem,
jedním z nejvýjimečnějších lidí na světě.
Jednou jsme s Alim byli v New York City
a volali nám ohledně jedné nápravné školy.
Celebrity ani sportovci tam nejezdí, ale jsou to hodné děti.
Jeli jsme do té nápravné školy
a po třech měsících mi volal Cus D'Amato:
„Gene, mám tu nový zázračný talent.
Mám tu kluka, ze kterého jednou bude mistr světa v těžké váze.“
„A zná tě.“ Povídám: „Jak by mě mohl znát, Cusi?“
Mike Tyson, bývalý mistr světa v těžké váze
Muhammada Aliho jsem poznal v nápravné škole v Bronxu.
Jmenovalo se to „Spofford“.
Muhammad Ali se tam jednoho dne objevil.
Mělo to být překvapení.
Viděli jsme film „The Greatest“ a pak přijel sám Muhammad Ali.
To byla významná chvíle v mém životě.
Řekl jsem si: „To je super. Jak bych se mohl stát někým jako on?“
Dal jsem se na box a setkal se s Cusem.
Cus se znal hodně dobře s Alim.
Zavolal mu a mluvil s ním po telefonu.
Cus mluvil s Genem a zavolal k telefonu i Aliho.
Občas jsem šel k telefonu a poslouchal je.
Poslouchal jsem z jiného telefonu, o čem se baví.
To byla moje parketa.
Bavili se o bojování a válce, principu války...
O boji a válce
a všem kolem toho.
Kdo by vyhrál, kdybyste na svém vrcholu boxoval s tímhle mužem?
S ním?
Ali, Ali!
Fajn, počkejte.
Byl jsem velice rychlý.
Kdyby mě trefil...
- Ale nejdřív by mě musel chytit. - Ano. Co myslíte, Mikeu?
Ani náhodou... Já nejsem nic.
Vím, že jsem dobrý, ale víte co?
V tomhle případě musejí všichni smeknout a uznat, že je nejlepší.
Nedá se nijak vysvětlit, kdo je Muhammad Ali.
Nedá se slovy vyjádřit, čeho všeho dosáhl.
To, čeho dosáhl emocionálně a psychicky
a jakou byl Muhammad Ali inspirací.
„Nejlepší“ není dost výstižné slovo. Musí se vymyslet nové slovo.
Můj táta měl víc stránek a o některých se tolik neví.
Mluví se o zápasech,
o tom, jak byl hodný k lidem,
ale moc se nemluví o rodině a co pro něj znamenala.
Vždycky říkal:
„Až vyrostete, chci, abychom bydleli na kopci
a všichni měli dům ve stejné ulici.“
Obdivovala jsem, že i když měl další nemanželské děti,
zařídil, abychom se všichni sešli v L.A.
a vzájemně se poznali.
Nebyl perfektní, ale líbilo se mi, jak se k nám choval
a co pro nás chtěl.
Až budete velké holky a vdáte se
a budete vzpomínat na dětství,
řeknete: „Nežili jsme se všemi sourozenci,
ale táta nám je ukázal. Znali jsme je.
Táta nás nechal si společně hrát.“
Když jsme já a Muhammad byli malí, říkal:
„Rudy, vidím to ve hvězdách. Bůh se mnou mluví.“
Řekl mi o svém osudu, jak bude slavný.
„Chci tě mít u sebe. Mám tě rád.“
Je tak laskavý.
Bůh mu nadělil schopnost vidět do budoucnosti.
„Budu nejlepší boxer a významný člověk.“
Chtěl být slavný, aby pomáhal lidem.
Je tak úžasný.
Vzpomínám si, že jsem na otce byla moc pyšná.
Cítila jsem obrovskou hrdost. Byl to euforický pocit.
Když jsem byla malá
a kdykoli jsme někam šli, lidé na něj reagovali.
Někdy při tom dokonce plakali.
Moje máma tátu neviděla
po jejich rozvodu asi tři, čtyři roky.
Neviděli se možná tři roky. Bydleli jsme ve Venice Canal
a matka se znovu vdala.
Podívala se na něj, objala ho
a rozplakala se.
Táta se mě ptal, proč pláče?
Řekla mi: „Viděla jsem v jeho očích Boha.“
Chápete? Řekla jsem: „Aha.“
„Vím, jak to myslíš.“ Má takovou jiskru v oku.
Je tak hluboký a oduševnělý.
Lidé někdy ztichnou, když ho vidí.
Díky tomu si uvědomíte
duchovní stránku jeho slávy a úspěchu.
Nebyl slavný jen pro svou slávu.
Musíte vědět, proč ho lidé měli rádi,
proč měl ty postoje a byl kontroverzní.
Vše, čím si prošel, ho utvářelo.
Všechny ty vzestupy a pády ho formovaly.
Byl jsem v jeho táboře v Deer Lake.
Byla strašná zima.
Venku bylo asi -12 °C nebo -6 °C a foukal studený vítr.
Řekl: „Georgi, pojď se projít.“
Říkám: „Zbláznil ses?“ „Georgi, pojď se projít.“
Říkám: „Ale...“ „Georgi, pojď se projít!“
Došlo mi, že mi asi chce něco říct.
Šli jsme sněhem a křupalo to.
Šli jsme sněhem...
Ušli jsme nějakých 10 metrů. a Ali říká: „Georgi.“
A už je to tady.
„Víš, že mám nejrychlejší levačku v historii boxu?“
A já...
Říkám: „Ano, nejrychlejší levačku v těžké váze.“
„Ve všech váhových kategoriích.“ Povídám: „Pr! Tak to ne.“
Willie Pep v lehké váze, Sugar Ray Robinson ve střední váze... Ne!
„Máš nejrychlejší levačku v historii v těžké váze.“
„Ve všech váhových kategoriích.“
„Chceš to ukázat?“ Odpověděl jsem: „Ano.“
„Chceš to ukázat znovu?“
Myslím, že patří mezi nejslavnější lidi 20. století.
Je jedním z největších hrdinů všech dob.
Je to nejslavnější Američan...
všech dob.
Do dnešní doby.
Nejslavnější muž všech dob. Na celém světě.
Kdo by neznal Muhammada Aliho?
Vzpomínám na druhý zápas s Frazierem
v Madison Square Garden v New Yorku. Ali ho snadno porazil.
Druhý den se konala tiskovka.
Šli jsme z Essex House v Central Park East
až do Madison Square Garden.
Vypadal dobře a věděl to. Viděl se v zrcadle.
Líbilo se mu, co viděl v zrcadle.
Když jsme došli k Madison Square Garden, doprovázelo nás tisíc lidí.
Ohlédl jsem se a uvědomil si, že Muhammad Ali nebyl jen boxer.
Byl víc než pouhý boxer. Byl králem světa.
Zdálo se mi, že jsme staří a jsme spolu.
Seděli jsme a vzpomínali, jak jsme si užívali život.
Tys řekl: „Vzpomínáš, Gene?“
Muhammad Ali!
Kéž bych měl takové nahrávky ze svého dětství.
To si asi přeje hodně lidí, ale málokdo to dělá.
Děkuji všemocnému Alláhovi, že si umím vážit života
a uvědomuju si, jak je úžasný.
Až budeš starší a budeš vzpomínat na dětství,
bude milé, mít takové nahrávky.
Vždycky myslím na historii. Kvůli tomu to dělám.
Jestli se někdo diví, proč Muhammad Ali tohle nahrává,
je to kvůli historii. Historie je úžasná věc.
Za života si to neuvědomujeme.
Našli jsme lásku.
Na Borůvkovém vrchu.
Byla má.
Kdysi dávno.
Je 6. prosince 1979, kolem jedenácté večer.
Tímhle končím. Sbohem, všichni.
Chcete říct, že to letadlo se zřítí?
Máme se modlit? Odříkat nějaký verš z Bible?
Já neznám žádné verše z Bible!
Stačí jakýkoli náboženský rituál?
Jdu vybírat peníze.
Muhammadovi Alimu je 72 let.
Žije ve Phoenixu v Arizoně se svou ženou Lonnie.
Má devět dětí.